Спочатку просто.
Дім - єдине відоме тобі місце.
І всі в ньому - твоя сім'я.
Мій перший дім був переповнений котами.
А я собака.
Коти мали гострі кігті й смішно буркотіли животиками,
коли були щасливими.
У кошенят була мама-кішка.
А в мене - мама-собака.
Я і не думала, що життя може бути кращим.
Я зростала, і ми разом створювали свій дім.
Ми були щасливими,
але недовго.
Подивися на них.
Ти не казав, що їх так багато.
Просто хапай їх!
- Гей! - Знайшов одного. Я схопив одного.
Дідько, вони швидкі.
Я одного спіймав.
- Сюди. - Ходи сюди.
Гей. Тут ще й собаки є.
Брат!
Тут ціла зграя.
- Спіймав одного. - Сестра!
Є.
Тут дорослий пітбуль.
Ось так.
Спокійно.
Спіймав її.
Мамо!
- Я виходжу. - Ну ж бо.
Давай більшу клітку.
Виходжу.
Мамо!
Більше я її не бачила.
Денвер, Колорадо
Я не знаю, що сталося б зі мною
без мами-кішки.
День за днем,
потроху
мама-кішка стала моєю мамою.
- Привіт. - Здоров.
Це тут.
Добре. Ми рано пішли з роботи,
щоб здійснити проникнення зі зломом?
Це не проникнення зі зломом, Олівіє.
Це незаконне проникнення. Є різниця.
Гаразд, тобто два роки у в'язниці замість шести. Зрозуміло.
- Я згодна. - Та заходь уже.
Не кажи, що хлопець, який рятує кошенят, не сексуальний.
Я цього і не казала. Я просто кажу, що ти не сексуальний.
Дякую. Ось тут.
- Ходімо. Вони знизу. - Добре. Жартуєш?
Лукасе, я не полізу в ту діру.
Але ж ти волонтер із порятунку тварин.
- Добре. - Тобі й не треба лізти туди.
Просто подивися.
- Їх так багато. - Так.
Схоже, приходила Служба контролю тварин,
але не всіх зловили.
А тепер забудовник каже, що знесе всі будинки,
з котами чи без котів.
Чоловіки забрали мою собачу родину, але цей Лукас був інший.
- Він приходив кожен день... - Привіт.
...і коти довіряли йому.
Ходімо.
Я ще не встигла подумати, а мої лапи вже рухалися.
Зачекайте!
Лукасе! Подивися - цуценя.
Боже мій.
Привіт. Що ти тут робиш, малюче... Дівчинка?
Привіт.
І він був ще й смачним.
Вона така мила.
- Привіт. - Привіт.
Ми легко знайдемо тобі дім.
Постривай.
Ти ж бачила, як вона бігла до мене.
Можливо, це знак - її дім повинен бути зі мною.
Лукасе, ти не можеш піклуватися про собаку, розумієш?
Що ти робитимеш, коли підеш на навчання або до Ради ветеранів?
Послухай, я взагалі-то живу з мамою.
Це не те, про що ти подумала... Вона ветеран.
Ти мала бачити її в Раді ветеранів.
- Террі Рей? - Так.
Вона поки що не може працювати,
тому вона вдома, навіть коли мене немає.
Послухай, можливо, цуценя порадує і її.
Мені ніколи не було так добре, як у його руках.
Здається, ти й справді їй дуже подобаєшся.
Що ти бачиш у ньому такого, чого не бачу я, цуцику?
Гей, ви! Забирайтеся звідси!
- Ходімо. - Ходімо. Побігли.
Приватна власність!
- Побачимося пізніше, гаразд? - Добре.
- Побачимося. Бувай. - Подзвони мені.
- Привіт, мамо. - Привіт.
Гадаю, я назву її Беллою.
Любий, тобі відомо, що ми не можемо мати цуценя.
У договорі написано - жодних тварин.
Кажуть, собаки допомагають від депресії.
- Хто каже? - Я впевнений, що хтось так каже.
Це один із випадків,
коли я кажу, що це жахлива ідея, а ти все одно це робиш?
Так. Як гадаєш, у кого я навчився?
Ми з Лукасом грали в найкращі ігри.
Белло, принеси м'яч.
Ми грали у «Принеси м'яч».
Припини.
Ми грали у «Припини».
Припини, Белло. Мені треба вчитися.
Ось.
Тримай мою ковдру.
Вона неймовірно пахла. Як Лукас.
Ми грали в «Не жуй взуття».
Белло. Не жуй взуття.
Ще в мене була найулюбленіша гра.
Що? Що ти хочеш?
Я намагаюся...
Ти хочеш крихітний шматочок сиру?
«Крихітний шматочок сиру» переповнював мене
- неймовірним почуттям. - Тримай.
Неначе я була в безпеці, сповнена щастя та тепла.
Це була любов.
Мені вже час!
Я дуже запізнююся.
Мушу бігти на роботу. Бувай, Белло.
Єдина гра, яку я не любила - «Ходити на роботу».
Поводься гарно.
Ковдра Лукаса складала мені компанію,
та це був не Лукас.
- У мене досі була моя котяча родина. - Повільніше.
І Лукас став частиною
- цієї сім'ї теж. - Це не тобі, Белло.
Це для котів. Ходи сюди.
Бачиш їх?
Мама-кішка!
Я люблю маму-кішку, і люблю бути Беллою.
Ну ж бо. Ми йдемо додому.
Вільно, коти.
- Побачимося завтра. - Домовилися.
Час лягати, Белло. Ходи.
І наприкінці кожного дня ми грали...
Сидіти. Готова з'їсти свій
- крихітний шматочок сиру? - ...крихітний шматочок сиру?
Гаразд. Лягай на ковдру. Хутко.
Добраніч, Белло.
Лукас був моєю людиною, а я його собакою.
Я була вдома.
Коли Лукас грав
- у «Ходити на роботу»... - Молодець.
...я виводила його маму на прогулянку.
- Що там, люба? - Це знову та білка!
Я мушу спіймати ту білку.
Вона тікає!
- Белло. Ні, Белло. - Вона ось тут!
Дівчинко, не чіпай білку.
Ходімо, Белло. Ходімо, дівчинко.
Я любила маму, але вона просто не розуміла
- як ловити білок. - Добре.
Гарна собачка.
Пробачте. Я не хотів вас налякати.
Я Ґантер Бекенбауер.
То мої будинки.
Що ви хочете, пане Бекенбауер?
Будь ласка, називайте мене Ґантером.
Я знала цей запах.
- І я знала, що це не на добре. - Послухайте.
Я знаю, що це ваш син дзвонить
в Управління з будівництва округу через дурних котів,
яких я позбувся.
Я вже змарнував усе літо,
ви можете попросити сина заспокоїтися?
Мій син не заспокоїться, пане Бекенбауере,
оскільки коти досі там живуть.
Служба контролю стверджує, що не живуть.
Служба контролю бреше, як і ви.
Що це за пес? Пітбуль?
Ми не знаємо. Ми знайшли її серед котів, яких ви там не бачите.
Я просто кажу, пані,
що вам із сином не варто воювати зі мною.
Воювати? Що ви знаєте про війну?
Добре.
Але для протоколу - я намагався
вирішити питання мирним шляхом, проте ви наполягаєте.
Ні, там зазначено, що ви прийшли сюди і сказали, що ми будемо воювати.
Ну ж бо, Белло, заспокойся.
Заспокойся. Займімося своїми справами.
Що це? Холодне, вологе.
Морозиво!
- Морозиво падає з неба! - Белла.
Це сніг.
Це просто сніг. Хутко, роби свої справи.
Що?
Ну ж бо.
Біжи, давай.
Давай.
Стрибай. Так.
- Я любила «Сніг роби свої справи». - Давай.
- Лукас удома! - Привіт.
Привіт. Здоров.
Коли Лукас приходив додому,
- я відчувала радість усім тілом. - Привіт.
- Що це? - Я не знаю.
Стирчало в дверях.
О ні.
Це орендодавець.
Він прийде завтра, щоб перевірити кран.
Але в мене завтра процедури, а в тебе робота.
Що робитимемо з Беллою?
Їй не можна бути вдома, коли він прийде.
Просто дотримуйся плану.
Якщо її побачать, тебе звільнять.
Не хвилюйся.
Чисто. Швиденько.
Того дня я мала «Піти на роботу».
Белло. Гаразд, залишайся тут. Чекай.
Я не любила гру «Чекай».
Не гавкати. Зрозуміла?
Я скоро зайду до тебе.
Тебе не мають зловити, зрозуміло?
Постривай, куди ти?
Не гавкати.
Мені точно не подобається ця гра.
Лукасе?
Відділ фізіотерапії доповідає, що він не реагує,
і рекомендує займатися два рази на день.
Гаразд, можемо спробувати, але якщо він...
Лікарю Ґанн,
можна мені відійти?
- Валері, я зараз повернуся. - Гаразд.
Так, я погавкала, і це спрацювало.
- Ось ти де. - Ні.
Це гра?
Белла?
- Боже, вона так виросла. - Олівія!
- Привіт. - Ти знаєш когось,
хто міг би наглянути за нею десь годинку до моєї перерви?
Лише годинку.
Гаразд, але ти ж розумієш, що говориш до мене
лише коли в тебе проблеми з тваринами.
Я вам не завадив?
Невже це собака в Раді ветеранів, проти усіх правил?
Я знаю, Тео. Ми не могли залишити Беллу вдома сьогодні.
Якщо орендодавець упіймає нас із собакою, нас можуть виселити.
Тепер я зрозуміла.
Це гра «Натовп у маленькій кімнаті».
Белла, так?
Знаєш що?
Я нагляну за нею.
Привіт усім!
Я вирішив привести сьогодні спеціального гостя.
Познайомтеся з чарівною Беллою.
- Привіт, Белло. - Чудово. Просто чудово.
- Лише подивіться. - Як давно ти не п'єш?
Так довго, невже?
Це була гарна ідея, друже.
- Так. - Дякую.
- Таке трапляється зрідка... - Так.
Після цього я полюбила «Ходити на роботу».
- Здається, їй тут подобається. - Я теж так думаю.
Просто в мене немає мотивації.
Я розумію, що це мені на користь, але...
Я завжди відчувала, що мамин сум зникає,
коли я втішаю її, як мама-кішка втішала мене.
Маку, що ти відчуваєш?
Це... Наче...
Наче постійно болить.
- Але не лише їй... - Кожен ранок.
...я була потрібна.
Мак був найсумніший.
Оце справжня розмова.
Розумієш? Гарна дівчинка.
Я приведу її завтра знову.
Подивіться, хто тут!
Тепер у мене було багато друзів.
- Ходи сюди, Белло. - Подивися.
Дрю катав мене у своїй маленькій машині.
Белло, я відкрив.
У Стіва були смачні ложки.
У деяких моїх друзів були жетони, як у мене.
Хороша дівчинка.
Белло!
Белло, пригнися.
Ми займаємося пранням. Донизу.
Мені справді подобалося «Займатися пранням».
І всі грали в гру «Лікар Ґанн».
Лікар!
- Лікар Ґанн. - Привіт, ходімо.
- Вітаю, лікарю Ґанн. - Як справи?
Лікар Ґанн. Усередину. Мерщій!
Ви заходите чи...
- Мені приємно. Дякую. - Ваша черга.
- Дідько. - Гаразд, ні...
- Не поспішайте. Добре. - Дякую.
Гаразд. Добрий ранок.
- Доброго ранку. - Усім привіт.
- Добрий ранок, лікарю. - Добрий ранок.
- Вітаю. - Як справи, лікарю?
Гаразд.
Усе добре?
Бувайте, лікарю.
- Хороша дівчинка. - Молодчинка.
Давайте ще раз!
- Така розумниця. - Молодець.
Мені було вчора весело.
І мені.
Відтепер, коли ми з Лукасом ходили шукати ту білку,
- з нами завжди йшла Олівія. - Ще підемо?
То буде продовження? Ясно.
Гаразд, Ходімо.
- Потримаєш Беллу? - Так.
- Я подзвоню рятівникам. - Добре.
Гей!
Стривайте! Припиніть!
Якого біса ви робите?
Там досі живуть коти. Ви не можете.
- У нас є дозвіл. - Байдуже.
- Ви знущаєтеся? - Гей!
- Ти мені вже набрид, навіжений... - Ви в ефірі.
Ми можемо поговорити?
Навіщо ти псуєш мені життя?
Як ви отримали дозвіл?
На власність є дозвіл. Ніяких котів.
- Гей. - Це трансляція наживо, котовбивце.
Там нема котів!
Мама-кішка!
Куди ти?
Немає котів?
Організація з порятунку, з якою я працюю, подзвонила будівельникам,
щоб відкликати ваш дозвіл.
Неначе вони такі швидкі.
Так, коли дзвонить член правління.
Вона адміністратор округу.
Гей, Ґантере.
Так.
Це щодо дозволу.
Хто це може бути?
Не знаю. Я відкрию.
Перепрошую.
Надійшла скарга, що ви надали прихисток небезпечній тварині.
Скарга? Від кого?
Вам має бути відомо, що пітбулі заборонені в Денвері.
Ми не можемо забрати його, допоки він знаходиться на вашій території.
- Я пам'ятаю його. - Інформую вас,
що якщо цього пса побачать на вулиці,
його конфіскують.
Гарного вечора.
Гаразд, Белло, це дуже важливо.
Ми спробуємо ще раз.
Гаразд. Готова?
І...
Додому.
Ось так, Белла.
Додому.
Так.
Найкраща гра у світі!
«Додому» означало, що я маю покласти голову сюди.
Так! Ти це зробила!
Ти прийшла «Додому». Молодець.
- Неймовірно. - Хороша робота, Белло.
Хороша дівчинка.
Якщо ми гулятимемо з Беллою поза будинком,
а Служба контролю спробує забрати її, ми просто скажемо: «Додому».
Я любила робити Лукаса щасливим.
Та білка!
Я мала спіймати ту білку.
Білка!
Белло?
Белло!
Белло, я всюди тебе шукав.
Погана собака.
Белло, більше ніколи так не роби.
Мені начхати на вікно, але ти не повинна тікати.
Залишайся на місці, друже.
Я конфіскую тварину.
- Ні. - Так. І ось моя підтримка.
Це пітбуль, тому це законна конфіскація.
Якщо він опиратиметься, заарештуйте його.
Додому, Белло.
Белло, додому.
- Біжи додому, Белло. - Але я потрібна тобі.
Белло.
Белло, прошу, біжи додому.
Белло, будь ласка. Додому, Белло.
Ось так.
- Спокійно. - Белло, додому.
Спокійно. Ось так.
Не робіть цього.
- Сер. - Ходімо.
Сер, відпустіть.
Ви повинні дозволити йому забрати собаку.
Без цієї штуки.
Відпустіть.
Чаку, хай він сам.
Усе гаразд, Белло.
Усе гаразд. Я тебе тримаю.
За мною.
Усе добре. Ти зі мною, люба.
Усе гаразд.
Белло, я все зіпсував.
Пробач.
- Гаразд. - Раптом
- я відчула запах багатьох собак. - З тобою все гаразд. Спокійно.
Я заберу тебе, Белло. Зрозуміла?
Пробач, що я не виконала «Додому», Лукасе.
- Я не дозволю зашкодити тобі. - Досить уже.
Відійдіть, будь ласка.
Відійдіть.
Прошу.
Лукасе?
Було дуже голосно, а всі собаки були дуже сумними.
Гаразд.
Заходь усередину.
Я подумала, що зроблю «Хороша собака», і вони відпустять мене до Лукаса.
Я зробила «Сидіти».
Я зробила «Сиди ще».
Я зробила «Не гавкати».
Я багато гавкала.
Мені дуже була потрібна ковдра Лукаса.
Треба було зробити «Додому».
Виходь.
Привіт.
Зачекай.
Ти не схожа на небезпечну тварину, солоденька.
Ходімо.
- Привіт! - Лукас!
- Привіт. - Я готова робити «Додому».
Бачиш, я прийшов.
- Я тут. - Це було моє перше питання.
Вона точно ваша собака.
Хороша дівчинка. Я знаю. Хороша дівчинка.
Гаразд. Ось так.
Отже, ви сплатили штраф.
Я маю ще надати вам інформацію щодо звільнення.
У Денвері собаку класифікують як пітбуля,
якщо цей факт завірять три офіцери Служби контролю тварин.
А Беллу завірили як пітбуля.
Що означає «завірений пітбуль»?
Це означає, що якщо її зловлять ще раз, то присплять.
- Що? - Це закон.
Пітбуль - це доволі вільне визначення. Як «гончий пес».
Фактично, міська рада проголосувала, що собаку можуть вигнати з міста
через її вигляд.
Але ж це собачий расизм.
Я знаю. Це дурість.
Белла - найдобріша собака у світі.
Ви б бачили її в лікарні з ветеранами.
Вони люблять її.
А якщо ми переїдемо?
Наприклад, у Ґолден чи ще кудись за місто?
Це допоможе.
Хтось може наглянути за нею тим часом?
Моя тітка і дядько живуть у Фармінґтоні.
- Може, вони допоможуть нам. - Нью-Мексико?
Це ж десь 650 кілометрів.
Я справді готова робити «Додому».
Гаразд, ходімо. Я взяв твого динозавра.
Що ще в нас є?
Це так люб'язно з вашого боку.
Ми раді допомогти.
Олівія така мила.
Що ж, усе.
Я буду в машині.
Чому всі такі засмучені?
Ми ж усі вдома.
Белло, мені так шкода.
Скоро побачимося.
Гаразд, я прослизну через заднє вікно.
Принаймні там немає сітки.
Гей.
Ось, я тримаю тебе.
Привіт.
Зупиніться.
Підтримка просто не зможе приїхати достатньо швидко, щоб допомогти.
Ми знаємо вашу маленьку гру, в яку ви тут бавитеся.
Це Ґантер, так?
Ви працюєте на нього?
Можливо, ви просто друзяки.
А зараз ви дозволите моєму сину
підійти до тієї машини і попрощатися з його собакою.
І не будете втручатися.
Прийнято?
Прийнято.
Ходи, Белло. Ось так.
Гей.
Ти така хороша дівчинко, Белло.
Я знаю, що ти не зрозумієш, але я не залишаю тебе.
Мені просто треба відправити тебе в безпечне місце.
Куди ми їдемо?
Чому я не можу їхати попереду з тобою?
Ось.
Тримай свою ковдру.
Чому він взяв мою ковдру Лукаса?
Вона має бути на ліжку.
Я обіцяю, що дуже скоро ти поїдеш додому.
Лукас сказав «додому», а тоді закрив дверцята.
Мені потрібен Лукас!
Прошу! Ні!
Його запах зникав.
Я від'їжджала все далі.
Я нюхала свою ковдру Лукаса, щоб краще почуватися,
але це був не Лукас.
ВІТАЄМО В ФАРМІНҐТОНІ, НЬЮ-МЕКСИКО
Сидіти.
Белло, ходи сюди.
Так.
Ти така гарненька. Саме таке.
Ці люди були дуже милими.
Вони дбали про мене, але не були моєю сім'єю.
Це був не дім.
Алло?
Привіт, як життя?
Із нею все гаразд. Так. Справді?
Добре. Тоді побачимося завтра.
Уяви.
Вони знайшли гарне містечко в Ґолдені
і приїдуть завтра по тебе.
Упевнений, ти готова їхати додому. Ти хороша собачка, Белло.
Хосе сказав: «Додому».
- Хороша собачка. - Але як?
Добраніч.
Знову з'явилося те почуття.
Я мала бути з Лукасом.
Я мала знайти шлях до нього.
Я не знала, що то за голосна штука,
але Хосе подобалося вигулювати її двором.
А це я пам'ятаю з гри «Сніг роби свої справи».
Стривайте.
Так!
Я зроблю це!
Я зроблю «Додому»!
Я знала, що «Додому» десь дуже далеко.
Але я знала, що йду в правильному напрямку.
Щось тягнуло мене, неначе я була на повідку,
і мені казали, як робити «Додому».
Якщо я продовжуватиму йти, то знову побачу Лукаса.
Тієї першої ночі я була дуже втомлена.
І там було так багато дивних запахів.
Що це?
Схоже на кота, але пахне собакою.
Сподіваюся, воно не повернеться.
Був час сніданку,
але я не могла ніде знайти тарілку з їжею.
Вона не в тарілці,
але я візьму.
Цей сніданок такий швидкий!
Мені потрібен сніданок!
Сніданок було важче вполювати, ніж ту білку.
Я ще ніколи не була такою голодною.
Люди.
Знизу люди.
Дуранґо, Колорадо
Зграя.
Мабуть, не варто їх відволікати.
Але я така голодна.
Однозубий великий.
Щоб продемонструвати ввічливість, я обережно понюхала мітки інших собак.
Що?
Шалене волосся - головний.
Дякую.
Це була чудова зграя.
Вони знали, куди треба піти, щоб отримати найкращу курку.
Привіт. Ось ви де.
Так, сьогодні дещо особливе. Курка.
Вам подобається. Вам...
Люблю цього хлопця з куркою.
Гаразд, молодці. Це все.
Тепер ідіть, гаразд? Ідіть.
Іду.
Однозубий був сміливим мисливцем
і нічого не боявся.
Було цікаво вчитися мисливству в нього.
- Ця зграя була такою веселою. - Привіт.
Привіт, солоденькі.
А ти хто? Новенька?
Тримайте, солоденькі. Так.
Тепер ідіть додому. Ідіть додому.
Звідки вона знала, що я йду «Додому»?
Додому!
- Це був чудовий день. - Хороший хлопчик, Сарж.
Але куди пішов Однозубий?
Давай, заходь. Ну ж бо.
І Кудлата дупка?
Здається, залишилися лише ми з тобою, Шалене волосся.
Стривай.
У всіх членів зграї є власні люди.
Шалене волосся хотів, щоб я пішла з ним.
Будинок виглядав мило, і там гарно пахло.
Я могла б бути там щасливою.
Але я не була їм потрібна.
Я була потрібна мамі.
Я була потрібна Лукасу.
А вони були потрібні мені.
Люсі! Ось де ти.
Тож треба продовжувати робити «Додому».
У РАЙОНІ МОЖУТЬ ГУЛЯТИ ВЕДМЕДІ
Тепер я знала, що для полювання треба йти туди, де є люди,
і робити те, чому навчив мене Однозубий.
ЗАГУБЛЕНО СОБАКУ Винагорода - «Белла»
УВАГА Тут живуть ведмеді
Помічено КОЙОТІВ БУДЬТЕ ОБЕРЕЖНІ
Я відчула запах крові.
Це була найбільша тварина, яку я колись бачила.
І з нею сталося щось дуже погане.
Ну ж бо! Сюди.
Я бачу. Ходи.
Отримаємо за неї штуку баксів.
Мінімум. Яка краса.
- Як гадаєш? Десь 56 кілограмів? - Так.
- Давай зробимо селфі. - Звичайно.
Гаразд, готовий?
- Так. - Ось.
Вона чудова.
- Так, я повішу це на стіну. - Так.
Хто це?
Схоже на кішку.
Я сподівалася, що кішка піде зі мною і її не схоплять ті поганці.
Та кішка пахла не так, як відомі мені коти.
Вона йде за мною?
Так, вона йде за мною.
Раптом я зрозуміла, що це не доросла кішка.
Це ще кошеня.
Дуже велика кицька.
Ходімо, Велика кицька. Сюди.
Та тварина, мабуть, була мамою кошеняти.
Велика кицька змусила мене згадати про маму-собаку
і як мені було сумно, коли її забрали.
Їй потрібен був хтось, щоб піклуватися про неї.
Мама Великої кицьки не могла більше її годувати,
тому це робила я.
Тепер я була мамою-кішкою Великої кицьки.
Велика кицька мала їсти, як і я.
Тому я робила те, що зробила б будь-яка мама.
Я ходила на полювання.
Пробач, малюче!
Гей! Кинь!
Часто вночі Велика кицька десь блукала на самоті.
Я спала і мріяла про дім.
Ти готова з'їсти свій крихітний шматочок сиру?
Тримай. Хороша дівчинка.
Ти така хороша собачка, Белло.
Час минав, і Велика кицька ставала більшою,
але вона все одно не розуміла, як іти «Додому».
Коли вона намагалася відвести мене подалі від нього,
мені доводилося повертати її назад.
Коли Велика кицька гуляла вночі, хтось давав їй їжу.
Коти люблять рибу,
та краще б хтось давав їй курку.
Ми зігрівали одна одну.
Тепер ми були родиною.
Я цілий ранок відчувала якийсь запах.
Пахло наче собакою.
Спочатку я почула їх.
Згодом я побачила їх.
Їхні очі були холодними.
Вони полювали на нас.
Я мала захистити Велику кицьку.
Гей! Геть! Забирайтеся!
Тпрусь! Геть!
Гей, зацініть.
- Це рись? - Ні, це пума.
Це маленька пума.
- Велика кицька злякалася чоловіків. - Це було швидко.
Я вирішила перевірити, чи вони дадуть нам їжу.
Я навіть злякався.
Я раніше не бачив пуму на волі.
Вона була величезною, десь три метри.
- Навіть три з половиною. - Так.
Гей, давай подивимося, чи є твоє ім'я на жетоні.
Хто гарна дівчинка?
- Вона дуже мила. - Так.
Хочеш шинку?
Тримай шинку. Ось так. Сидіти. Хороша дівчинка.
Її звати Белла.
Дай мені лапу. Гарна дівчинка. Тримай.
І тут є номер телефону - «Лукас Рей».
Лукас?
Я подзвоню хлопцю.
Хлопці, здається, там щось рухається.
Тут автовідповідач.
Привіт. Ви подзвонили Лукасу Рею...
- Це він! - ...помічнику медичного координатора
в лікарні для ветеранів Макларен. Будь ласка, залиште повідомлення.
Якщо ви телефонуєте через мою загублену собаку Беллу...
Чуваче, вона наче сказилася.
...залиште свій номер або подзвоніть Олівії за номером 612-589-1743...
Що?
- Пума! До машини! - Боже.
Я тут, Лукасе.
Я тут.
БЕЛЛА
Це «Сніг роби свої справи»!
Вона пройшла так, неначе це було легко.
Пес!
Я так давно не грала з собакою.
Дачу, чому ти гавкаєш?
Гей.
- Тихіше. Ну ж бо! - Замовкни!
Дачу!
Дурний пес.
Дачу!
Забирайся звідти!
Дачу!
Я відчувала страх іншої собаки.
Він має бути знизу. Це його собаки.
- Ось тут! - Ну ж бо.
Він дихає?
Дзвони 911.
Гаразд, піднімаємося.
- Він виживе? - Так.
Ви врятували його життя.
А що з собаками? Це його собаки.
Гадаю, це залежить від вас.
Ми можемо викликати Службу контролю, але не можемо чекати на них.
Пробачте, хлопці. Щасти.
Гадаю, вони підуть із нами.
Ходімо, собаки.
Велика кицька!
Ходімо.
Не забирайте мене від неї. Я їй потрібна.
Ходімо, собаки.
Ні.
Ходімо.
Прошу.
Дачу, ходи сюди.
Ходи, дівчинко. Можеш довіряти нам.
Чому мені здається, що ти потайки насолоджуєшся цим.
Я люблю собак.
Треба більше годувати цю дівчинку.
- Я бачу її ребра. - Відпустіть.
Ні. Не шкрябай.
Як тебе звати?
Моллі? Еллі?
Випустіть мене.
- Бланш. - Бланш?
Знущаєшся?
Собаку моєї мами звали Бланш.
Тоді зрозуміло.
Бачиш? Йому тут подобається.
Ґевіне, ми маємо повернути хлопцю його собак.
Я люблю «Золотих дівчат».
Хоч і ледь помітно, я відчувала запах Великої кицьки на свободі.
Вона чекала на мене.
А крім неї - Лукас і «Додому».
Біатрис? Міллі? Софі?
Седі?
Хлоя?
Белла.
Белла! Бачиш? Я ж казав. Це Белла. Хороша собачка.
- Звідки він знав моє ім'я? - Тебе звати Белла.
Коли ми повернемося до міста, я куплю тобі
жетон із ім'ям.
Так. Куплю.
Ґевіне.
Дачу тут подобалося, мені теж.
У нас була їжа, коли ми хотіли.
Хочете перекусити?
Ми були в теплому будинку.
У нас із Дачем було тепле місце для сну.
Ми були одне в одного.
Ми стали почуватися майже як удома.
- Привіт. - Привіт.
Що це?
Відсвяткуємо завершення твоєї роботи над романом.
Привіт. Ходи сюди.
Ти написав наші телефони на жетонах собак?
Чиї номери там написати?
Цей запах був мені знайомий.
Ти допомагаєш мені? Любиш займатися пранням, Белло?
- Алло. - Займатися пранням? Я знаю цю гру.
Гадаю, що так.
Так.
Що таке?
Зачекайте, будь ласка.
Той хлопець із-під лавини... Це його сестра.
Його виписали з лікарні.
Пробачте, я...
Так, я упевнений.
Дач точно бував тут раніше.
Весь двір був у його мітках.
Спокійніше, Дачу. Спокійніше.
Агов? Пане Керч?
- Ходімо, Белло. - Пане Керч? Агов?
У задній частині.
Овва! Дач.
Униз!
Дач просто радий вас бачити.
У мене 11 довбаних переломів, а пес стрибає по мені.
Злізь, дурна собако!
Дач був дуже радий бачити цього чоловіка,
але що це за чоловік, який був не радий бачити Дача?
Я Тейлор, а це Ґевін.
Це ми вас відкопали.
Я цього не пам'ятаю.
Я лише знаю, що сестра сказала, що ви привезете мені собаку,
але це безглуздя.
Безглуздя?
Я не розумію вас.
Невже схоже, що я можу піклуватися про пса?
Але ж це ваші собаки.
Собаки? Ту я раніше не бачив.
Белла не ваша?
Але вона намагалася відкопати вас.
Я жодну з них не заберу.
Але ви маєте взяти принаймні Дача.
Що б ви не зробили з тією собакою,
зробіть те саме з Дачем.
Ходімо, песики.
Ходімо, Дачу. Ходи.
Ходімо.
- Ну ж бо. - Цей чоловік має жити сам.
Ходи сюди.
Сюди, Белло.
- Хороша дівчинка. - Гей.
Тепер у нас є дві здорові слиняві собаки.
Як я завжди і хотів.
Це хороші собаки.
- Так. - Гей, ходіть сюди.
- Ходи сюди, Белло. - Ось так.
Стривай.
Снігу не було, та я знала, де я.
Неподалік я востаннє бачила Велику кицьку.
І раптом я відчула його.
Поклик невидимого повідка, сильніший, ніж будь-коли.
Знаєш, що треба зробити? Піти в зоомагазин.
Треба купити собачої їжі.
Дач хотів, щоб я залишилася.
- Щоб стала частиною нової родини. - Гей! Собаки! Ні.
Ні, це занадто далеко.
- Ходіть! - Сюди.
- Це було б так легко. - Собаки! Гей, Дачу.
- Дач. - Ходи.
- Собачки. - Біжи сюди, Белло.
Дач.
- Белло, ходи. - Ось так.
Дач нарешті знайшов дім, на який він
- заслуговував. - Молодець Дач.
- Ходи, Белло. - Біжи сюди.
- Белло, ну ж бо. - Ось так. Сядь.
Белло!
- Стривай, Белло! - Біжи сюди.
Белло.
Белло, повернися!
Белло!
Дач знайшов свого Лукаса.
- Біжи сюди, Белло. - Белло.
Тепер я мала знайти свого.
Белло!
Я знову була голодна.
І сумувала за Великою кицькою.
І Дачем.
Треба було знайти місця, де живуть люди, щоб поїсти,
хоч вони й не були на шляху до «Додому».
МОТЕЛЬ ВІЛЬНІ МІСЦЯ
Я передивилася все місто,
але всі хороші місця для полювання були зачинені.
Постривайте, це ж...
ПРОДУКТОВИЙ МАГАЗИН «ХОЕДЛЬ»
Курка!
Ґаннісон, Колорадо
Он вона.
Вони ніби знали, що я прийду.
Гей!
Зупиніть собаку!
Гей! Зупиніть ту собаку!
Хапайте її! Я схопив! Гей!
Їжа на підлозі завжди для собаки!
Курка!
Ото смакота.
Великій кицьці сподобалося б.
Гей, може, хочеш цього?
Трохи водички?
Гарна дівчинка.
Молодець, маленька.
Усе гаразд. Гей.
А ти красуня. Так.
А що це?
Давай подивимося. Точно, собачий жетон.
Белла.
Мені теж давали собачий жетон.
Він знав моє ім'я.
- Я вже бачила його? - Навіть без жетона
у них у файлі є мої біометричні данні.
Ходімо.
Гарна дівчинка.
- Ні. - Гарна дівчинка.
бездомний ветеран... потрібні гроші на собачу їжу - дякую
Його звали Аксел.
Він завжди тримав мене на повідку.
- Привіт, мила дівчинко. - Привіт.
Ти така мила.
- Тримайте. - Бувайте.
Дякую.
Допомагаєш бізнесу, Белло.
Щось у ньому було мені знайоме.
Аксел був сумний, як і Мак.
І як мама.
Я хотіла розважатися, як тоді у зграї,
але Аксел не розумів, що собакам треба гратися.
Тихіше, дівчинко.
Ми зігрівали одне одного.
Хороша собачка.
Він слідкував, щоб я не була голодною.
Молодець, Белло.
Потроху повітря теплішало.
Але Аксел ставав усе сумнішим.
Я сумнівалася, що Аксел колись відпустить мене з повідка.
Мені не подобалося бути прикутою.
Це було якось неправильно.
Я не знала, як допомогти Акселу, але водночас дбати про себе.
Мені треба було йти «Додому».
Я люблю тебе.
Залишилися ми вдвох.
Ти мій єдиний друг.
Я люблю тебе, Белло.
Я люблю тебе.
Лише ти і я, Белло.
Ти і я.
Белло, я люблю тебе.
Я люблю тебе, Белло.
Я люблю тебе.
Я лежала з Акселом, поки тепло повільно залишало його,
поки не стало більше Аксела,
і він більше не був сумним.
Я сиділа, як хороший песик,
гадаючи, що хтось прийде по мене.
Ніхто не прийшов.
Бути хорошою не спрацювало.
Неначе цілий світ забув про мене.
Але я не могла здатися.
Я була така спрагла.
Мені потрібна була вода.
Гаразд, Белло, це дуже важливо.
Готова? Гаразд.
Додому.
Ось так.
Додому, Белло.
Додому.
Ходи сюди, тут класна доріжка.
Гей, стривай! Почекай на мене!
- Швидше. Ти завжди такий повільний. - Неправда.
Подивися. Собака.
Люди.
- Що з нею? - Не знаю.
Обережно, раптом вона скажена.
Сам ти скажений, недоумку.
Вона застрягла. Хороша собака.
Хороша собака.
Вона прикута до чогось.
- Що... Що це? - Там тіло.
Не може бути.
- Собака прикута до нього. - Він мертвий?
Мабуть.
Що робитимемо?
Хороша собака.
Вода ніколи ще не була такою смачною.
Я знала, що моя подорож була довшою, ніж я могла собі уявити.
Дві зими.
Скільки ще зим мине?
Скільки я ще витримаю?
Їхній запах був усюди.
Вони знову полювали на мене.
Я знала, що вони прийдуть.
Але не хотіла, щоб вони думали, що я боюся.
Це...
Це Велика кицька.
І тепер вона стала дуже великим кошеням.
Було так добре знову бути разом.
І я могла сказати, що Велика кицька думала так само.
Я знала, що Лукас буде радий познайомитися з Великою кицькою.
І ми всі разом спатимемо на ліжку.
Лукасу неодмінно потрібне більше ліжко.
А це новий запах.
Не знаю, хто вони, і не хочу знати.
Велика кицька!
Ось воно.
«Додому» і Лукас.
Велика кицька хотіла, щоб я йшла за нею,
а я хотіла, щоб вона йшла за мною.
Я вже тоді знала, що Велика кицька не піде додому зі мною,
щоб спати на ліжку.
Я завжди буду твоєю мамою-кішкою.
Я любила Велику кицьку.
Але я знала, що більше її не побачу.
ДЕНВЕР МЕЖІ МІСТА
Пес!
Цуценятко, сюди! Ходи сюди!
Біжи сюди, цуцику! Сюди!
- Ви цілі? - Так.
Просто зупинися. Прошу.
Що відбувається?
- Ну ж бо. - Спинися.
- Сюди, хлопчику. - Біжи сюди.
Ходи сюди, дівчинко. Сюди.
Біжи сюди, малюче.
Було дуже боляче, але я мала бігти далі.
Вулиці й будинки почали виглядати знайомими.
Нарешті я зробила те, що просив мене Лукас.
Я зробила «Додому».
Лукасе! Мамо!
- Хто тут? - Лукасе!
Тобі не можна тут бути. Виходь.
Ну ж бо. Ходімо на вулицю.
Усе було інакшим.
Ходімо. Я дам тобі смаколик, якщо вийдеш.
Лукасе? Мамо?
Господи.
Де вони?
Якась бездомна собака увірвалася до мого будинку.
Я відчувала, що їх немає вже дуже давно.
Я так старалася і пройшла такий довгий шлях.
Я не могла зробити ще навіть крок.
Мама-кішка?
Як ти стала такою маленькою?
- Дзвонили щодо собаки? - Так.
- Ти. - Ти.
Мама-кішка дивилася, як я йшла, як і Велика кицька.
Мабуть, коти так прощаються.
Я могла знайти Лукаса ще в одному місці.
- Добре. - Побачимося.
- До зустрічі. - Бувай.
МЕДИЧНИЙ ЦЕНТР ВЕТЕРАНІВ ДЕНВЕРА Головний вхід
- Собаки? - Так, хороший хлопчик.
Раніше я була тут єдиною.
- Олівіє? - Що?
Здається, тут блукає бездомний пес.
Дзвонить будильник, я встаю.
Мені є куди йти.
Мені подобається робота.
Не може бути.
Белла?
Це вона! Ходи сюди! Дівчинко.
Що з тобою сталося, дівчинко?
Що? Що таке?
- Та ні. - Лукас?
Не може бути.
Белло!
Лукасе!
Белло! Ти жива.
Не можу повірити.
Белло, де ти була весь цей час?
- Це Белла? - Так. Це справді вона.
Белла!
Господи. Минуло десь два з половиною роки.
- Привіт. - Лукасе! Олівіє! Мамо!
Я виконала «Додому»!
- Вона прийшла додому. - Я знаю.
Скажеш ветеринару, що ми вже їдемо?
- Так. - Я піду за машиною.
Лукасе? На дворі поліція. Вони кажуть, що ти маєш вивести пса.
Мені шкода.
Ходімо.
Вони знущаються?
Гаразд, народе.
Нічого такого. Нічого хвилюватися.
Я просто прийшов забрати пітбуля.
Якщо ви заважатимете,
ці офіцери заарештують вас.
Ми не хочемо створювати проблеми,
але ми маємо забрати ту тварину.
Я думав, що побачу, чому половина відділку
приїхала на звичайний виклик Служби контролю тварин.
Хтось хоче мені пояснити?
Капітане, я маю здійснити конфіскацію, а дехто з цих людей
намагається створити проблеми.
Це перешкоджання, приховування небезпечної тварини
та порушення законодавства.
І хто з вас відповідальний за ці правопорушення?
Я й не сумнівався, що десь так і буде.
Це пітбуль?
Не схоже на пітбуля.
Це моя собака, сер, і вона поранена.
Я везу її до ветеринара.
Мені шкода, але Чак має рацію.
Ми маємо забрати вашу собаку до притулку.
Гаразд.
Але лише після зустрічі
з 1-м батальйоном третьої дивізії МП Корпусу морської піхоти США.
Із 1-м мотопіхотним, армія.
Із 82-м повітряно-десантною дивізією, армія США.
Із 6-м флотом, Військово-морський флот США.
Із 101-ю повітряно-десантною дивізією, Клекітливі орли.
Із 4-ю піхотною дивізією, армія США.
Ви дійсно хочете загострити конфлікт?
А ви?
Мем, моя робота - виконувати закон.
А закон вимагає конфіскувати цю собаку.
І якщо для цього потрібні електрошокери та сльозогінний газ,
то так і буде.
Відповідно до постанови міста Денвера вісім...
Стривайте.
Він сказав «Денвер».
Саме так.
Але це не Денвер.
- Це федеральна власність. - Що?
Лікарня ветеранів - федеральна власність.
Формально вона не входить до складу міста Денвер.
Ось і все, капітане.
Не потрібно сваритися, бо це не ваша юрисдикція.
І де ви двоє служили?
- Басра. - Кабул.
Хюе, Тетський наступ.
Усе. Вистава скінчилася. Збирайтеся.
Так.
Якщо я побачу, що цей пес залишив територію, я спиню вашу машину.
Ні, не спиниш.
Чаку, я отримую на тебе більше скарг,
ніж на всіх офіцерів Служби контролю.
Повертай машину. Більше ти не працюєш на вулицях.
І ніхто не спинятиме машину через собаку.
Зрозуміло?
Чудово.
Господи, Белло, ми так за тобою сумували.
Не розумію, що щойно сталося,
але упевнена, що щось хороше.
Привіт, друзяки! - ВІТАЄМО В ҐОЛДЕНІ ТУТ ЖИВЕ ЗАХІД
Подивися, що я знайшла в комоді.
Я взагалі забув.
- Ходи сюди. - Пам'ятаєш це, Белло?
Моя ковдра Лукаса!
- Хочу дещо спробувати. - Давай.
Це була її улюблена розвага, коли вона була маленькою.
Не знаю, чи пам'ятає вона після всього, що пережила.
Белло, ти хочеш...
- Крихітний шматочок сиру. - ...крихітний шматочок сиру?
Вона пам'ятає.
Вона неймовірна собака.
Це так.
Я справді була вдома
з Лукасом і ще й Олівією.
Я була там, де мала бути.
А Велика кицька була там, де мала бути вона.
Я нарешті зрозуміла,
що невидимий повідок, який вів мене до Лукаса,
був зроблений із любові.
Він був моєю людиною.
А я була його собакою.
Переклад субтитрів: Юрій Лаховський